![Екатерина Ненчева](https://bsptroyan.com/wp-content/uploads/2019/08/екатерина-ненчева-690x377.png)
Екатерина Ненчева
Антология, Новини, Писатели от Троян 29.08.2019 г., 0 мнения 150Из книгата „Писатели от Троян“. Съставител Георги Стоев.
II издание
Издава ИК „АЛЯ“ с финансовата подкрепа на община Троян.
Екатерина Ненчева – родоначалница на българската женска лирика, е родена през 1885 г. (в семейството на медицинския фелдшер на служба в Троян). Скитническият ѝ и неспокоен живот остави следи и в поезията ѝ. Умира на 9. февруари 1920 г.
В 1908 година издава сбирката „Снежинки“, посветена на съпруга ѝ Харизанов. В 1941 г. излезе второ издание на стиховете ѝ под редакцията на в-к „Литературен глас“.
Екатерина Ненчева работи в сп. „Мисъл“ под псевдонима Валерина наедно със Славейков, Яворов и др. Превела е стихове от руския поет А. Фет. Описателният елемент, природните мотиви и звучността на стиха я приближават до Хайне.
Дълбока нощ, луната грей,
И чезна аз в тъга –
Самси така, о, знам, копней
И той за мен сега…
Ела, безумец, изтръгни
Признание – и с плам
На устните ми прилепни –
И пий нектар оттам.
Ела, безумец, въплъти
Безумния си блян,
Догдето в сладостни мечти
Духът ми е пиян.
Но ти не чуеш моя глас,
Не чуеш, ах, ела…
Зефир, донес го тоя час
На своите крила…
Ах, ето тихата дъбрава,
Где спомен свят за светли дни живей.
Но вече няма славей кат тогава
Привечер да запей.
И няма те и тебе вече.
Да би сега ти тука долетял,
Долитнал би и славей отдалече
И пак ни би запял…
Едни липите сребрени, над нас
Склонили спотаено клони.
Те чуха думите, кои тогаз
Сърце ти първи път отрони.
И днес самичка в тъжна самота
Покрай липите ли минувам.
Заслушана във техните листа
Пак твойте първи думи чувам…
Ти казваш – смея се звънливо аз,
Омаян слушаш ме в захлас…
Дете, дете, нима не чуеш през смехът
На моята ридающа душа плачът?
И казваш често – моите очи
Сърце ти сгрявали с лъчи…
Дете, дете, нима не виждаш ти,
Че то сълза е, що в очите ми блести?
О, дивен блян, с кристален блясък облян
На моите кристал-сълзи.
В безумие, за миг те само пожелах,
(И моят зов бе тих и плах…).
А ти пред мене в миг застана и навек остана
С загадка тъмна на очи.
Сърце ми вечно ще мълчи
За смъртната от тебе рана…
О, дивен блян, със леден блясък облян
На моите сетни лед сълзи,
В безумие за миг те само пожелах
(И моя зов бе тих и плах),
А ти пред мене в миг застана и навек остана.
О, стой от мене надалек,
Сърцето ми не дири лек
За смъртната от тебе рана…
Отвергнати безжално от живота
Мечти ми съкровени – осквернени
Видя ги с горест люта моята душа…
Безсилен да досегне бе живота
Една единствена мечта – смъртта.
Ласкае мрачно тя разплакана душа…
Животът влюбен е в смъртта,
А ти – ти в мен!
Xайне
Не давай в моите ръце
Ах бледото си нежно цвете!
На моето сърце
То в горест ще улете.
Не гледай ме със плам в очи!
Душата ми дор от мрак изяснат,
Ах, техните лъчи
Навеки ще угаснат!…
Недей ме с погледи гори,
Напразно е любовният ти плам!
Не търся аз любов, зари…
Душата ми е морна. Лек
За нея ще намеря само там,
Където има мир навек!
Използвана е скицата на писателя, направена от художника Бочо Донев за първото издание на книгата.
Текста можете да свалите оттук:
https://bsptroyan.com/wp-content/uploads/2019/08/Екатерина-Ненчева.pdf
Leave a comment